Viděli jste…
Miluju tě, Jocasto MacKenzieová.
Náš svět se může změnit…
ale tohle se nezmění.
Musím dát vědět Murtaghovi.
Pokud ho někdo varuje, možná své muže odradí.
Zpravím Murtagha.
Nemůžete vyhrát. Nevyhrajete. Historie už je napsaná.
Pak budu bojovat.
Takže patříš k milici?
Přišel jsem vás varovat.
Takže jsi zrádce.
Zprostil jsem tě přísahy.
Tvou matku bych nezradil.
Ať mě žádá kdokoli.
Murtaghu?
Rogere?
Bree.
OXFORDSKÁ UNIVERZITA 1969
Nebojte se. Nejde o život.
Je to jen červená tužka.
Nebo ano…
pane Jonesi?
Cože, pane?
Jde o život?
Nemyslím si, pane.
Ale říkal jsem si…
co to znamená,
když napíšete: „Ten a ten byl konečně schopen zakopat válečnou sekyru?“
Všichni víme, že to znamená usmířit se.
Ale můžete mi říct, proč by někdo šel opravdu jednu zakopat?
Možná byste měl jít.
Máte nějaká poslední slova, než půjdete?
Přišel jsem, viděl jsem, zvítězil jsem.
Ne přesně to, co jsem hledal, pane Morgane.
A to nebyla Césarova poslední slova.
Přestože ho potkal nešťastný konec. Zůstaňte.
Chtěl jsem vidět, jestli se mnou souhlasíte.
Protože já věřím, že je to otázka života a smrti.
Vaše eseje o slavných posledních slovech byly zapomenutelné.
Chtěl jsem, abyste přemýšleli o tom, proč lidé říkají to, co říkají.
A možná i o tom, jaká by byla vaše poslední slova.
Proč na tom záleží?
Tohle je…
dějepis.
Ne tvůrčí psaní.
Protože lidé žijí a umírají pro svá slova.
Slova ovlivňují naše myšlenky a činy.
Často nás definují.
Jako kulky, jež opustily hlaveň.
Nelze je vzít zpět.
Mají nevratný efekt.
Volte je proto opatrně.
Přemýšlejte o nich.
Dejte svému životu váhu.
Zvláště naše poslední slova jsou důležitá. Přežijí nás.
A jaká budou ta vaše?
„Mým posledním přáním, Pane, je…
aby mí studenti sepsali kvalitní pojednání…
podpořené fakty,
čitelným rukopisem. Amen.“
Ne, vážně, pane.
Řekl bych…
„Ať historie zapomene mé jméno…
pokud má slova…
a mé činy…
nezapomenou ti, jež miluji.“
To je vše.
Uvidíme se za týden.
Jsi tu brzy.
Chtěla jsem tě vidět v akci.
Musíme běžet na Velkou železniční loupež.
Opravdu ti nevadí maraton němých filmů?
Neděláš to jen kvůli mně?
Dělám.
Ale tys pro mě přetrpěl přednášku o lanových mostech.
Takže je to fér.
Byla by to tvá poslední slova?
SLAVNÁ POSLEDNÍ SLOVA
„ODŘÍZNĚTE HO.“
„JEŠTĚ DÝCHÁ!“
„MUSÍM MU OTEVŘÍT DÝCHACÍ CESTY.“
„ROGERE, SLYŠÍŠ MĚ? TADY BRIANNA.“
„JSI NAŽIVU A CELÝ. VŠECHNO BUDE DOBRÉ.“
O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI
Všechno vypadá dobře.
Hrdlo se dobře hojí.
Jizva zmizela.
Jak se cítíš?
Měl by ses pokusit mluvit, Rogere.
Zprvu to bude znít zastřeně, ale to je normální.
Možná můžeš zkusit šeptat.
Dobře…
jen chci, abys věděl…
že Jema budu učit slova s americkou výslovností
místo anglické výslovnosti.
Sedmdesát procent komunikace je neverbální.
Kdo vlastně potřebuje slova?
Můžeme předstírat, že jsme v jednom z němých filmů, na které jsme chodívali.
Lord John přivezl spoustu knížek a věcí.
Chceš se jít podívat?
Dobře, tak…
já s tebou půjdu.
Je to prostě zbabělec.
„PLUKOVNÍKU, JEDNOHO JSEM VÁM CHYTIL.“
„DEJTE HO K OSTATNÍM ZAJATCŮM.“
„CO S NIMI UDĚLÁME, VAŠE EXCELENCE?“
„VYBERTE TŘI A POVĚSTE JE JAKO VAROVÁNÍ.“
„NECHŤ SE BŮH SMILUJE NAD VAŠIMI DUŠEMI.“
Moje spolubydlící z MIT…
Gayle.
Měla přítele, který byl ve Vietnamu.
Neznala jsem ho moc dobře, ale…
párkrát jsem s ní za ním byla, když se vrátil zpátky.
Když jsem šla poprvé, byl zpátky už rok.
Nevím, co jsem čekala, ale…
byl jako duch.
Oči měl vyhaslé, bez života.
Gayle tomu říkala „prázdný pohled“.
Zasáhl ho šrapnel, ale nebyl vážně zraněn.
My tomu říkáme…
válečná neuróza.
Válečný šok.
Už je to několik měsíců.
Říkala jsi, že je fyzicky v pořádku.
Možná to je válečná neuróza.
Musí to být psychické.
Psychologické.
Jako by se utápěl v němotě.
A má ten stejný prázdný pohled.
Bojím se, že je ztracený.
Ať je sebevíc ztracený…
nesmíš ztrácet víru…
že ho najdeš.
Konec je našich radostí,
nebudem se líbat ni smát.
Odejdi klidně a věčně spi,
nech nás tu tiše štkát.
Nech nás tu naříkat, úpět
na širých zelených lukách,
každičký zářivý květ
tu zvadne a zchřadne v mukách.
Říkala jsem si, že bych mu mohla nechat udělat pomník.
Vím, že mi to nepřísluší.
Nebyli jsme s Murtaghem svoji.
My jsme taky nebyli otec a syn, ale…
to nijak nemírní bolest.
Ani ztrátu.
Byl tvrdohlavý jako tvůj otec.
Kéž by zůstal po tvém boku.
Zůstal.
Dodržel svůj slib.
Který dal matce.
Byl nadevše loajální.
To mu nemůžeme vyčítat.
Čeká na vás kočár, paní.
Poděkuješ za mě ještě jednou Claire?
Ano.
No…
sbohem, teto.
Jak opatrní bychom byli, kdybychom věděli, s kým se vidíme naposled.
„Přijměte moji omluvu za újmu utrpěnou vaším zetěm.
Šlo o nešťastný omyl.“
Guvernér Tryon daroval Rogerovi dva tisíce hektarů půdy.
Cože? Proč?
Kompenzace.
Asi si chce koupit vaše odpuštění.
A co budeme dělat s 2000 hektary?
To, co se stalo, to nezmění.
Ale je to cenný kus půdy.
Ať si ji Tryon nechá.
Co s půdou? Potřebuju zpátky manžela.
„ZA TVOU ZLOČINNOU ZRADU…“
„BUDEŠ POPRAVEN OBĚŠENÍM.“
Něco jsem přivezl.
Něco, díky čemu jsem vždy měl pocit, jako bych měl moudrost nebes na dlani.
Astroláb je, v mnoha ohledech, modelem vesmíru.
Nástroj, kterým lze najít pozici
na souši i na moři.
Dá se jím zjistit i čas.
Najít své místo na světě.
Možná začněme něčím menším.
Co třeba časem?
Takže…
kdyby slunce bylo támhle…
znamenalo by to…
Pět třicet.
Pět třicet pět.
No, zřejmě nemáme všechny odpovědi.
Ne.
Občas musíme být trpěliví.
Díky, Johne.
Jsem ráda, žes našel rozptýlení.
Bylo to těžkých pár měsíců.
Existuje v tvé době lék na žal?
Nějaké malé…
neviditelné potvory, které by ho sežraly?
Bohužel ne.
Nemyslím, že takový lék někdy bude.
Kromě času.
Čas prý hojí všechny rány.
Asi ano.
Haló.
Ahoj.
Co to Roger dělá?
Vyrábí schody na půdu.
Myslíš, že by mohl…
na chvíli přestat?
Přinesli jsme jídlo.
Zkusím ho odtáhnout od jeho nové lásky zvané tesařina.
Opatrně, a chuisle.
A chuisle?
To neznám.
Znamená to „má krev“.
Není to m'fhuil?
Ano, ale to je krev, která z tebe teče při zranění.
A chuisle je něco, co se říká dětem.
Dětem z rodiny.
Hezké.
Čaj je hotový.
Ne!
Jeme!
Ach, zlato.
Jamie.
Rogere…
Promluvil jsi.
Můžeš říct ještě něco?
Bolí to?
Zkusíš to?
Kvůli mně.
Ach, má drahá,
ach, má drahá Clementine,
jsi navždy ztracena.
Mrzí mě to, Clementine.
V jeskyni, v kaňonu,
kde brzy bude důl,
přebýval čtyřicátník se svou dcerou Clementine.
Ach, má drahá Clementine,
jsi navždy ztracena.
Mrzí mě to, Clementine.
Měla útlý pas, krok jako víla,
boty velikosti devět,
místo nich však krabičky od slanečků
nosila má Clementine.
Ach, má drahá Clementine,
jsi navždy ztracena.
Mrzí mě to, Clementine.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest.
Sedm, osm, devět, deset!
Najdi dědu.
Našel jsi mě.
Ještě jednou?
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm, devět, deset!
Claire, vezmi Jemmyho a běžte dovnitř.
Teď.
Kriste. To je Ian.
Iane!
Myslela jsem, že tě už neuvidíme.
Jde po tobě někdo, chlapče?
Ne, pokud nemá mstivou rodinu.
Dnes bude hostina.
A oslava!
Bree!
Rogere!
Moc ráda tě vidím.
Bree.
Tak jo, chlapče.
Co na to říkáš?
Je to…
velké.
Stálo to spoustu práce.
Krev, pot a slzy.
Ale pomohli všichni osadníci.
Můžu pro nás vykuchat kance.
Jestli chcete.
Právě jsi přišel.
Nechceš si oddychnout?
Musíš mít hlad. Poprosím jednoho z chlapů.
Nebo Marsali.
Měl bys ji vidět s nožem.
Zabil jsem ho.
Vykuchám ho.
Samozřejmě.
Jak chceš.
Pojď.
Nevadí, když ještě zůstanu venku?
Jak potřebuješ, chlapče.
Co skýtá moje budoucnost?
Tohle je milenec.
Ale kolik dětí už je příliš, Fergusi Frasere?
Teď pro Rogera.
Oběšenec.
Moje chyba.
Zkusíme to znovu.
Zkusme to znovu.
Co se děje?
Co je tohle?
Nic.
Jen trocha nevinné zábavy.
Jsou to jen karty.
Mluv se mnou, Rogere.
Je mi jedno, jak zníš.
Vím, že je to těžké.
Tvůj hlas je…
tvůj dar.
Ale pořád jsi to ty.
Jsi muž, kterého jsem si vzala. Chci ho zpět.
Prosím.
Nejde ani o to, že nemluvíš. Vůbec se nezapojuješ.
Vím, jak moc ti ublížili.
Jak děsivé to muselo být.
Ale já si taky prošla něčím strašným.
Něčím temným a odporným.
A věř mi, nechtěla jsem nic jiného, než zalézt do nějaké díry a umřít.
A občas pořád chci.
Ale nestalo se.
Nesmí se to stát.
Protože mám manžela a syna, kteří mě potřebují.
Bojovala jsem za nás!
A teď potřebuju…
Potřebuju tě.
Jemmy tě potřebuje.
Byla jsem…
trpělivá.
Ale potřebuju vědět…
Potřebuju vědět, že nejsi ztracený navždy.
Vrátíš se zpátky?
Budeš…
pro nás bojovat?
Udělala jsem ti mandlové jelito.
Bývalo tvé oblíbené.
Pořád je.
Děkuju, Lizzie.
Pane…
děkujeme za tuto večeři.
A hlavně děkujeme, žes Iana přivedl zpátky domů.
Amen.
- Amen. - Amen.
Musíš mít úžasný příběh.
Začni od začátku a nic nevynechávej.
Začátek už znáte.
A konec právě večeříme.
A co ta část mezi tím?
Byli k tobě Mohawkové hodní?
Jací jsou?
Jsou to…
dobří lidé.
Máš v plánu vrátit se na sever?
Zpátky k Mohawkům?
Ne.
Bree, probrali jste tu novou půdu od guvernéra Tryona?
No… přemýšlíme o tom.
Pokud si tu půdu necháme,
musíme ji prozkoumat a registrovat.
Nejsem si jistá, že je Roger na něco takového připravený.
Možná můžeme někoho poslat.
Kéž by Meyers nebyl na cestách…
Možná může jít Ian s ním.
Víš, jak se to dělá.
Když jsme sem přišli, pomohl jsi vytyčit hranice.
Uděláš to pro bratrance?
Pomůžeš Rogerovi i nám.
Dejme mu čas na rozmyšlenou.
- Dobře. - Pokoje pro hosty bohužel
ještě nejsou hotové.
Ale můžeš spát na posteli v kuchyni.
Děkuji.
V jeskyni, v kaňonu,
kde brzy bude důl,
přebýval čtyřicátník se svou…
Iane.
Chlapče…
co děláš tady venku?
Nemohl jsem spát.
Nelíbí se ti ta postel?
Nejsem zvyklý na postel v tak velikém domě, strýčku.
Aha.
Jsme…
moc rádi, že jsi zpátky.
Ale zdáš se sklíčený.
Nejsi sám sebou.
Co se stalo u Mohawků?
Mně to můžeš říct.
Zatím ti nemůžu říct pravdu.
Nenašel jsem slova.
Ale jsou věci, které ostatním tajíte.
Ty i Claire.
Ano.
Rozumím.
Jsem nešťastný, že tě vidím takhle.
O mě se neboj.
V tom případě…
tu budu ještě chvíli sedět.
Nevadí to?
Nevadí.
Bolí to?
Moje bolí z hraní.
Nejsou to modřiny.
Vybral jsem si je.
Germaine Frasere, co máš za lubem?
- Moc mě to mrzí. - Nevadí mi to.
Připadám si jako pasáček.
Dvě děti jsou náročné, ale s dalším na cestě…
a se vším tím zahradničením a šitím
a pomáháním v ordinaci…
Mám toho dost už v poledne.
Samozřejmě bych neměnila.
Děti nám Stvořitel daroval jen na chvíli.
Máme-li štěstí.
Říkám si…
že ty moje mají štěstí, že mají sourozence.
Jako Murrayovi.
Já mám jen sestru Joanie.
Nikdy nebyla tak…
paličatá jako tvoje sestra Janet.
- Moje sestra měla vždycky svou hlavu. - To jo.
Byla to rošťanda.
Vždycky jsem na ni trochu žárlila.
V Balrigganu jsem byla jen s matkou a sestrou.
Rodina ti musí chybět.
Mně Joanie chybí.
Ale občas…
se cítím provinile, jak jsem tu šťastná.
Jak jsem…
v téhle rodině našla domov.
Patřím sem.
Je to hrozné?
Ne.
Je to dobrá věc.
Dítě kope.
Zanedlouho se k nám přidá.
Jsem ráda, že ho tu uvítáš.
Nebo ji.
Pojď.
Jsem ráda, že jde Ian s tebou.
Než půjdeš, chci ti něco dát.
Říkal jsi mi, že jako malý chlapec jsi měl hračku letadla.
Já jsem nedokončila titul, ale…
něco málo o aerodynamice vím.
Vím, že list papíru není stvořen k letu.
Ale občas musíme upravit svá očekávání.
Ohnout se, přeskládat se.
To je důvod, proč prvním svatebním darem
má být papír.
A po tlaku 60 let je to diamant.
Nejtvrdší látka na světě.
Chci, aby naše manželství bylo silné.
Miluju tě…
Rogere Macu.
Dvacet čtyři.
Nemusíš mi děkovat.
Přišel jsem sám.
Nedala ti to Brianna?
Věříš, že to nerozbiju?
Marsali?
Předepsala jsi někomu rozpuk?
Ne, proč?
Protože chybí. Zbyl jen jeden kořen. Napadlo mě, jestli jsi ho nepředepsala.
Jsem těhotná, nesahám na něj.
Myslela jsem si to.
Je to velmi nebezpečné.
Určitě tam bylo aspoň pět kousků kořene.
Co to je?
Papírový pták?
Léta, ale…
nezpívá.
Ne vždy jsem Mohawkům rozuměl.
Občas jsem místo nich mluvil s ptáky.
Abych se necítil osaměle.
Přemýšlíš někdy, jak vědí, kam mají letět, když přijde zima?
Vždycky vědí.
A letí společně.
Kéž bychom to měli tak snadné.
Zdálo se ti něco?
Ať jsi byl kdekoli…
pořád jsme oba tady.
Jamie…
myslíš, že je šance, že Roger nechce jít zpátky domů?
Proč?
Postrádám nějaké byliny,
které jsou jedovaté,
pokud nejsou správně podány.
A bojím se, že by mohl…
No…
Když jsi trpěl…
před všemi těmi lety…
Nechtěl jsem dál žít.
Pověste je jako varování.
Za tvou zradu…
budeš popraven oběšením.
Nechť se Bůh smiluje nad vašimi dušemi.
Proč jsi mi v tom zrovna ty zabránil?
Viděl jsem, jak hledíš z útesu. Vím, na co myslíš.
Máš všechno.
Milující ženu.
Synka.
A přesto s nimi nechceš být.
Když jsi byl v oprátce…
a umíral jsi…
co jsi viděl?
Co jsi viděl v té temnotě?
Co jsi viděl?
Řekni mi, co jsi viděl?
Viděl jsem obličej své ženy.
Pak není úniku.
I po smrti…
bych viděl její obličej.
Jak…
Jak se jmenovala?
Na tom teď nezáleží.
Zemřela?
Ne.
Je pro mě nedosažitelná.
Chtěl jsem, aby ta bolest přestala.
Být v pokoji.
Kdo ví, kam by šla tvá duše…
Mohl by ses odloučit navždy.
Nejen od ní, ale od všech milovaných.
Co teď?
Mám jít domů?
Tobě se to mluví.
Tys pohřbil svou zbraň.
Svůj hlas.
A teď se opovažuješ použít ho proti mně?
Máš pravdu.
Pohřbil jsem ji.
A teď ji musím opět zvednout a bojovat.
Zvládneš to i ty?
Nevím.
Pak vykopej svou sekyru…
a pojď domů, než budeš vědět.
Brianno.
Neříkej mi, že nemáš slov.
Ne.
Ne, jenom…
Tolik jsem se bála.
Já taky.
Protože přestože jsem se zachránil…
část mě ten den zemřela.
Vím, jaké to je.
Věř mi, vím to.
Všichni chtějí zpátky starého Rogera.
Ale tím mužem už nebudu.
Studoval jsem historii.
Vyučoval ji.
Teď v ní žiju.
Když jsem viděl tu tarotovou kartu, říkal jsem si…
„Tohle teď jsem.
Oběšenec.“
Možná je tohle můj osud.
Můj vlastní předek…
mě chtěl zabít.
Možná nemám existovat.
To není pravda.
Možná ne.
Ale změnil jsem se.
Pamatuješ, když ses mě ptala na poslední slova?
Jo.
Myslel jsem, že vím, co bych řekl.
Ale na čem záleželo…
byl poslední obličej před očima.
Tvůj obličej.
Rogere.
Vždycky ti budu zpívat.
Budu ti zpívat cokoli a kdekoli.
I když mě zrovna neuslyšíš, nebo přijdu o hlas…
Vždycky…
ti budu zpívat.